- Nu toţi ne tragem din puritani. - Nu?
A existat o altã colonie, la vreo 5 km de Plymouth.
Nu mai existã pe hãrţile de azi. Se numea Merrymount.
Aşa e. O menţionaţi în cartea dvs.
Colonia unde orice era permis.
- Se consuma alcool. - Era alcool, sex, muzicã...
Chiar şi...
Absolut orice.
Dansau şi în jurul indicatorului rutier, o datã pe lunã, mascaţi,
venerând cine ştie ce maşinãrie stricatã. Albi şi indieni la un loc.
Cine era şeful tuturor?
Un personaj pe nume Thomas Morton.
Un fel de Hugh Hefner pentru puritani.
Se poate spune şi aşa.
Voi cita dintr-un text despre ce credeau puritanii
despre cei conduşi de Thomas Morton.
"Libertini, amatori de orgii şi atei neruşinaţi,
duceau o viaţã decadentã."
Când am auzit asta, mi-am fãcut bagajele şi am venit de la Oxford în America.
America cea neruşinatã.
Şi ce s-a întâmplat cu oamenii aceia?
Puritanii l-au trimis acolo pe Miles Standish,
în fruntea unei miliţii. Au dãrâmat indicatorul, pancartele,
au distrus tot. Petrecerea s-a terminat.
Şi am devenit o naţiune de puritani.
Pãi...
Nu asta vreţi sã demonstraţi?
Cã puritanii au învins.
Au eliminat toate conotaţiile sexuale. Dvs cum aţi spune?
- Fericirea sexualã. - Exact.
Pânã în anii '60.
Pânã în anii '60, când totul a explodat din nou.
Exact. Toţi dansau iar
în jurul indicatorului stradal.
A urmat "faceţi dragoste, nu rãzboi".
Dacã vã amintiţi, cu numai 10 ani înainte,
dacã vroiai sex, dacã vroiai sã faci dragoste în anii '50,
trebuia sã implori, sã te umileşti...
Sau sã te cãsãtoreşti.
Aşa cum am fãcut şi eu în anii '60.
Regretaţi asta?
Mult.
Dar rãmâne secretul nostru.
Sã nu mai spuneţi nimãnui.
Rãmâne între noi.
Cred cã Bette Davis a fost cea care a spus:
"Bãtrâneţea nu e pentru fricoşi".
Dar Tolstoi a spus cã "bãtrâneţea e cea mai mare surprizã a vieţii".
Bãtrâneţea vine pe negândite
şi te face sã te întrebi, mã face sã mã întreb
de ce bãtrânii nu se comportã potrivit vârstei lor?
Cum e posibil sã rãmân legat
de aspectele carnale ale comediei umane?
Pentru cã, în mintea mea, nu s-a schimbat nimic.
Se numea Consuela Castillo
şi era studenta mea.
Cursul se numeşte Criticã Practicã.
Sã începem.
Direct cu marea întrebare.
Devine "Rãzboi şi pace"
o altã carte dupã ce o citim?
Da, bineînţeles. Dar de ce?
Pentru cã noi aducem ceva nou cãrţii.
Ne aducem pe noi.
Iar dacã vom citi cartea din nou peste 10 ani, din nou se va schimba,
pentru cã şi noi ne-am schimbat.
Frumuseţea se aflã în ochii celui ce priveşte.
Mereu am fost vulnerabil în faţa frumuseţii feminine.
Dra Castillo era distinsã. Ţinuta ei era perfectã.
Se îmbrãca de parcã ar fi fost o tânãrã asociatã
la un renumit birou de avocaturã. Avea un aer sofisticat,
care o distingea.
Ştie cã e frumoasã.
Dar nu ştie ce sã facã cu frumuseţea ei.
Nu, nu lua notiţe. Nu are rost.
Nici sã nu te gândeşti.
O operã de artã îţi aminteşte cine eşti acum.
De când au instalat la facultate un telefon pentru reclamaţii de hãrţuire sexualã,
nu mã întâlnesc niciodatã în afara şolii cu studente, pânã la absolvire.
Apoi organizez o petrecere
pentru întreaga clasã.
Şi mereu iese excelent.
Dle profesor Kepesh, v-am vãzut la televizor. Aţi fost grozav.
Mulţumesc. Şi Charlie Rose s-a descurcat bine, nu?
Da, aşa e.
- Dar nu aşa de bine ca dvs. - Aţi fost grozav.
- Distracţie plãcutã. - Mulţumesc.
E o problemã de perspectivã. Depinde din ce punct de vedere priveşti, nu-i aşa?
Occidentalii îi considerã pe islamişti
primitivi şi periculoşi,
iar islamiştii îi considerã pe americani depravaţi şi corupţi.
Nu s-a schimbat nimic de pe vremea cruciadelor. Avem nevoie de alianţe, de civilizaţie...
- Drã Castillo. - Bunã seara, dle profesor.
- E o scrisoare a lui Kafka? - Da.
Da, e una dintre scrisorile
pe care i le-a scris Milenei. Mi-a dãruit-o cineva.
Cineva apropiat.
- Cineva care mi-a fost apropiat, drã Castillo. - Consuela.
Nu suntem la curs. Sã nu ne formalizãm.
Consuela.
- Ştiţi sã cântaţi la pian? - Da.
Vreţi sã cântaţi pentru noi?
E prea multã lume aici. N-aş putea.
Nu ştiu, ai ceva care obligã la formalism.
Ce vreţi sã spuneţi?
Ai un fel de sobrietate elegantã.
Sobrietate...
Cam aşa ceva.
Cred cã o moştenesc de la tata.
El e foarte sobru...
şi mândru. Un adevãrat cubanez.
E cubanez?
Toţi ai mei sunt cubanezi.
Aveam 11 ani când am venit aici.
Ai intrat la facultate imediat dupã liceu?
Nu, am fost secretarã la o firmã de avocaturã.
Într-adevãr?
Am încercat, dar nu mi-a plãcut.
Pãrinţii mei vroiau sã merg la facultate,
aşa cã m-am hotãrât şi iatã-mã aici.
Vrei sã-ţi arãt ceva?
- Priveşte. - Goya.
- Cum se numeşte ãsta? - "La maja vestida".
Şi?
- Şi ce? - Seamãnã cu tine.
Semeni cu ea.
Chiar aşa?
Da.
Eu aşa cred.
Ce pãrere ai?
Nu ştiu.
La ochi, poate.
La ce bun atâtea discuţii despre Kafka, Goya şi familia ei cubanezã?
Nu mã înţelegeţi greşit, e bine cã e cubanezã şi cã îi place cursul meu,
dar o vrãjesc atât pentru cã vreau sã i-o trag.
- Ce pot sã spun? - Adevãrul.
Pe-aici e plin de spioni.
Îmi place şi muzica.
Mã scuzaţi.
Bunicii mei mã duceau la operã.
Ador şi teatrul.
Eu scriu critici teatrale la o revistã.
Ai vrea sã vii cu mine la teatru?
- Da. - Scuze.
La teatru?
- De ce nu o duci la dans? - Nu înţelegi.
Fata asta aparţine...
unei alte epoci. Ea trebuie curtatã.
Credeam cã e vorba de sex aici.
Pentru un poet laureat al premiului Pulitzer,
uneori dai dovadã de cam puţinã imaginaţie.
De-aia mi-au dat afurisitul de premiu.
Nu-mi spune cã n-ai vrut niciodatã doar sã stai de vorbã cu o femeie.
De-aia am nevastã, fir-ar sã fie. Vorbesc cu ea.
Poate ar trebui sã te recãsãtoreşti.
George!
Trebuie sã-ţi bifurci necesitãţile.
Vorbeşti cu nevasta dacã ai chef, te duci la muzee,
priveşti Goya cât vrei,
dar laşi sexul separat.
Bine.
Tu încã mai stai de vorbã cu nevasta, George?
Nu. Unu la zero.
O las pe asta.
Repede, la fumat.
- N-ar trebui sã fumezi. - Îmi spui asta...
în patul ãsta, la fiecare 3 sãptãmâni.
- Sunt foarte stresatã. - Îmi place sã fiu consecvent.
Şi mie.
De 20 de ani încerci sã mã faci sã mã las. De când ai început sã predai.
Doamne, din cauza cursului tãu am început sã fumez.
Sunt foarte stresatã.
- Cum a fost la Chicago? - Cleveland.
Chicago a fost sãptãmâna trecutã. Şi urmeazã Atlanta.
Parcã ai fi Cary Grant
în "De la Nord prin Nord-Vest".
Râzi. Nu ştii cum e sã fii femeie de afaceri.
- Credeam cã-ţi place sã fii propriul tãu şef. - Chiar îmi place.
Dar slavã Domnului cã mai sunt şi pauzele astea.
Asta-i tot ce pot sã spun.
Nu rãspunzi?
O singurã persoanã m-ar suna la ora 2 noaptea.
Lãsaţi un mesaj.
Ai primit emailul meu? Trebuie sã vorbesc cu tine.
Bãnuiam eu cã eşti plecat.
Sau poate eşti acasã şi asculţi,
stând comod,
cu cineva în braţe.
Are 35 de ani şi tot mã urãşte.
Pãi, dacã l-ai abandonat.
Am abandonat o cãsãtorie care îmi pãrea veche de un milion de ani.
Ãsta e preţul libertãţii tale.
Ba e preţul pe care-l plãteşte el
pentru cã a apãrat-o cu eroism
pe maicã-sa cea abandonatã.
Numai unul dintre noi putea sã evadeze,
iar el nu poate sã mi-o ierte.
Chiar n-o sã uite niciodatã? Eu am încercat.
Chiar am încercat.
Când avea 12 sau 13 ani
şi-a petrecut vacanţa de varã cu mine. L-am dus la un meci
de baseball. Din 5 în 5 minute se ducea la toaletã ca sã vomite.
Acum m-a sunat tot ca sã vomite. Şi ştii ce e ciudat?
E un om de succes.
Kenny Kepesh,
medic de prestigiu. Fiul meu, medicul.
Vorbeşte franceza, e cãsãtorit, are copii.
Numai cu mine se poartã aşa.
Scuzã-mã, m-am enervat.
Credeam cã nu mai scrii cronici de teatru.
Piesa asta pãrea interesantã.
Ce pãcat cã voi fi în Atlanta.
O sã mã duc cu George.
Religie, familie,
bisericã, manuale pentru autoajutor.
Oameni cu dinţii atât de albi încât parcã au o lanternã în gurã.
Iubire, mai ales iubire romanticã.
Maşini, mini-galerii.
Nu e nimic mai deprimant decât o mini-galerie.
- Mini-galerii. - Poate doar...
defectele tale, viciile tale, ipotecile tale,
privirile tale pe furiş spre telefoanele tale BlackBerry.
- BlackBerry. - Şi iatã şi un bãrbat,
cu mãtreaţa cãzându-i pe umeri.
A fost minunat.
Mã bucur cã ţi-a plãcut.
Mulţumesc.
Vrei sã mergem sã bem ceva?
Nu e obligatoriu.
Nu sunt obişnuitã sã ies cu celebritãţi.
Dacã vorbesc despre literaturã la televizor şi scriu uneori cronici
pentru New Yorker, nu înseamnã cã sunt o celebritate.
Nu uita de cãrţile tale îndrãzneţe. "Originile hedonismului american".
Dacã nu vrei sã fii privitã de toatã lumea,
putem sã mergem la mine acasã.
Acolo te voi privi doar eu.
Dacã vin la tine acasã, vrei sã faci ceva pentru mine?
A fost groaznic.
A fost bine. A fost uimitor.
Mi-ar plãcea sã cânt la pian.
Ia lecţii.
O sã-ţi placã. Dacã ai şti mai mult, nu ţi-ar mai plãcea cum cânt eu.
Acum vrei complimente.
Ãsta e un metronom?
E ca ritmul inimii.
Chiar şi...
marii pianişti au probleme cu ritmul.
Eşti un bãrbat încântãtor.
Ştii asta, nu?
Dacã o spui datoritã metronomului, jur cã nu l-am inventat eu.
Poţi sã placi pe cineva atât de mult, fãrã sã fi fãcut sex încã?
Pe nimeni.
Ce e asta?
Camera mea obscurã.
Înainte developam fotografii.
- Şi acum? - Nu mai am timp.
Ar trebui sã trec pe digital, dar nu ştiu dacã pot sã mã descurc.
Sigur cã poţi.
Mulţumesc.
Prinţesa asta are ceva special, pentru cã ea e...
în centrul fotografiei,
nu pãrinţii ei, regele şi regina.
Ei sunt doar...
nişte umbre reflectate în oglindã.
Cred cã s-a culcat cu tine din curiozitate.
Da, ca sã le povesteascã prietenelor ei
cum e un bãrbat de vârsta noastrã,
vãzut mai de aproape.
Sunt o experienţã nouã pentru ea. Vor urma şi altele.
Îşi va aminti de mine ca...
bãtrânul acela care i-a dat culturã drept mitã.
Mi se pare corect.
Chiar aşa şi e, nu?
Da.
Nu-ţi mai face atâtea griji cã îmbãtrâneşti.
Gândeşte-te cã te maturizezi.
Şi zi mersi cã ai avut şansa asta unicã.
Nu a fost o şansã unicã.
A mai vrut?
Ai cei mai frumoşi sâni pe care i-am vãzut vreodatã.
Îţi plac?
Îi ador.
Şi ai un chip minunat.
Nu mã mai satur sã-l privesc.
Şi ştii ceva?
Eşti o operã de artã.
O operã de artã.
O adevãratã operã de artã.
Vorbeşte-mi despre tine.
Ai avut multe femei?
De ce?
Mai mult de 50 sau mai puţin?
Mai mult.
Cine a stat sã le numere?
Dar tu?
Nu au fost mulţi.
Câţi?
Cinci.
Cinci iubiţi.
Cinci.
Înţeleg.
Cum erau?
Erau tineri? Mai tineri ca mine?
Sigur cã erau mai tineri. Erau nişte puşti.
Puşti?
Sigur.
Vrei sã ştii cel mai extravagant lucru pe care l-am fãcut?
Da.
Odatã m-am culcat cu doi tipi.
Cu doi o datã?
Eram prieteni din copilãrie şi...
Într-o noapte, s-a întâmplat.
Eram beţi toţi trei şi am ajuns în pat.
Toţi trei?
Când ai 17 ani
faci o mulţime de lucruri doar ca sã experimentezi.
Aşa e.
Consuela.
Toatã viaţa am vrut sã fiu independent şi pânã la urmã am reuşit.
Dar, în momentul acela,
am început sã fiu teribil de gelos.
Şi mi-am dat seama cã niciodatã
ea nu va fi cu adevãrat a mea.
Sunt neliniştit dacã nu vorbim la telefon în fiecare zi
şi sunt neliniştit dupã ce vorbim.
Termin repede. A ieşit bine.
Cu ce eşti îmbrãcatã?
Unde eşti?
Era doar o problemã de timp ca unul mai tânãr sã mi-o ia.
Ştiam asta.
Pentru cã am fost şi eu tânãr şi exact asta aş fi fãcut.
- Cel puţin te face sã te simţi tânãr? - E ca şi cum ai juca fotbal cu puştii.
Nu te simţi puşti. Simţi diferenţa de vârstã
în fiecare clipã a meciului.
Trebuie sã te desparţi de ea.
Te ataşezi prea mult de fata asta.
Oricum te va pãrãsi, mai devreme sau mai târziu.
Mai bine sã i-o iei înainte.
O duci într-un loc romantic
şi îi spui cã totul s-a terminat.
Eu aşa aş face.
Pãrinţii mei vorbesc mereu despre locurile unde ar vrea sã plece.
Au bani ca sã se ducã oriunde, dar...
drumul din Cuba aici a fost primul şi ultimul pentru ei.
Nu vreau ca viaţa mea sã fie aşa.
Lasã-mã sã te duc sã vezi alte locuri.
Ce naiba spui? Ai adus-o aici ca sã vã despãrţiţi.
- Unde ne ducem? - În Europa.
Putem merge la Paris, la Roma, sau la Madrid.
Putem sã vizitãm muzeul Prado şi sã vedem tablouri de Velasquez şi Goya.
Prado?
Vorbeşti serios?
Sigur cã vorbesc serios.
Şi vom ajunge apoi la Veneţia. O sã-ţi placã mult Veneţia.
- Şi o sã mã plimbi cu gondola. - Poate.
Poate.
"Poate" e cuvântul tãu preferat.
O sã-ţi cânt în gondolã.
Vom vedea.
De unde e asta? "Monstrul cu douã spinãri".
William Shakespeare!
Othelo, maurul din Veneţia.
Iar ãsta e monstrul cu patru picioare.
Unde mâncãm disearã?
Nu pot. Disearã ies în oraş.
- Da? Cu cine? - Cu fratele meu.
Mergem sã dansãm la Kalimas.
Cu fratele tãu...
Nu mi-ai spus cã ai un frate.
Mai ai multe de aflat despre mine.
Mulţumesc.
Am ajuns.
M-am simţit foarte bine.
Şi eu.
Mulţumesc.
Pa.
Chiar ieşi cu fratele tãu disearã?
David!
Am glumit.
Pa.
În nopţile când nu e cu mine mã simt diform,
gândindu-mã unde o fi.
Şi numai pentru cã fata asta îmi va spune de o mie de ori
cât de mult mã adorã şi chiar va crede ce spune.
Dar fata asta nu-mi va spune niciodatã cã tânjeşte dupã organul meu.
Fii calm.
Ce faci?
Ce faci aici?
Am trecut sã vãd un prieten
care locuieşte în apropiere. Cum te distrezi?
Ce e?
- Ai venit sã mã verifici? - Doar ţi-am spus.
Eram prin apropiere şi am vãzut localul ãsta.
Vrei sã strici totul?
Nu.
Atunci ar fi cazul sã ai încredere în mine.
Te sun mâine.
Nu. Te sun eu.
N-am fost atât de idiot nici când aveam vârsta ei.
Partea bunã e cã acum
chiar s-a terminat. N-o sã vrea sã mã mai vadã. Şi o înţeleg.
Nici eu n-aş mai vrea, dacã aş fi în locul ei.
Lasã, e mai bine aşa.
- Da. - E mai bine aşa.
O, Doamne.
Alo?
David, sunt Consuela.
În aceste douã zile
m-am gândit la noi.
A, da?
Da.
Şi la ce concluzie ai ajuns?
Cã s-a terminat.
Ce vrei tu de la mine?
Ce vreau de la tine?
Îţi petreci întreaga viaţã
trecând de la o relaţie la alta şi niciodatã
nu te ataşezi de nimeni.
Aş vrea sã ştiu mãcar
ce însemn pentru tine.
Dacã eşti gelos şi posesiv nu mã ajutã cu nimic.
Şi copiii sunt posesivi cu jucãriile, pânã se plictisesc de ele
şi vor altele.
Aşa va fi şi cu noi?
Ţi-ai imaginat vreodatã...
viitorul alãturi de mine?
Viitorul alãturi de tine mã sperie.
- Te sperie? - Da.
De ce?
Pentru cã e o diferenţã de treizeci şi ceva de ani
între mine şi tine şi...
tu ai toatã viaţa înainte şi...
mai devreme sau mai târziu îţi vei da seama de asta.
Nu te-am întrebat ce voi face eu, te-am întrebat ce vrei de la mine.
Când faci dragoste cu o femeie te rãzbuni pentru toate lucrurile
care nu ţi-au mers bine în viaţã.
Mi-am petrecut întreaga viaţã trecând de la o relaţie la alta,
pentru cã aşa credeam cã nu voi fi singur şi cã timpul va sta pe loc.
Mereu am crezut, de exemplu,
cã atunci când D.H. Lawrence a scris
"Amantul doamnei Chatterley"...
"Ce însemn eu pentru tine?", m-a întrebat ea.
Mi-a fost prea teamã s-o întreb ce însemn eu pentru ea.
Cât ar putea sã dureze?
Surprizã.
- Sunt... - Eşti bine?
Da. Lasã-mã sã...
Slavã Domnului cã a venit Carolyn.
Carolyn e unica mea legãturã cu bãrbatul sigur pe el care am fost.
Cum a fost piesa?
Care piesã?
Cea la care ai fost cu George.
A fost bunã. Dar...
Trebuie sã plec.
Iar fugi.
Ca de obicei.
Bine cã nu ai animale de casã.
Doar pe tine.
Cine era Carlos Alonzo?
- Un coleg de liceu. - Ce îi plãcea?
Ce vroia sã-i faci?
Îi plãcea...
sã mã vadã la menstruaţie.
Ce?
- Îi plãcea sã mã vadã sângerând. - Nu-mi vine sã cred.
Respectabila fatã cubano-americanã ai cãrei pãrinţi îl venereazã pe Ronald Reagan,
care trebuie sã fie acasã la 8, chiar şi vara,
în timpul liceului, la vârsta de 15 ani...
16.
Scuze. E cu totul altceva.
- Eşti ridicol. - Şi cum fãceai?
David...
Chiar sunt curios. Cum fãceai?
Când îţi venea ciclul îi dãdeai telefon sã vinã?
"Carlos, mi-a venit."
Şi el venea, cubanezul cel respectabil,
şi mergeaţi la baie pentru ceremonia
scoaterii tamponului.
Parcã ai fi fost acolo.
Doar completam...
Completam spaţiile goale.
Ce spaţii goale?
Erau 5. Acum au mai rãmas 3.
Pentru cã doi au fost...
Scuzã-mã, trebuie sã plec.
Ce e asta?
- Ce? - Asta.
Te culci cu alte femei.
Am avut doi soţi care se culcau cu alte femei.
Nu mi-a plãcut asta atunci şi nu-mi place nici acum. Mai ales cu tine.
Ai parte de tot cu mine. Sex pur.
Fãrã planuri ascunse, fãrã situaţii jenante.
Cum poţi sã-mi faci asta? Nu sunt multe ca mine.
Eu chiar te înţeleg.
Sunt una într-un milion.
Cum poţi sã te culci...?
Nu ştiu al cui e.
- N-ai decât sã ţi-l bagi pe gât. - Dar am o idee.
Bineînţeles cã ai.
Îl ştii pe prietenul meu George, poetul?
George foloseşte tampoane? De când?
Nu, ascultã. George...
are cheile apartamentului. Face lecturã, aduce aici fete.
Nu le poate duce la el acasã, unde e nevastã-sa.
Şi cum nu prea are bani...
- Iar unele sunt mãritate... - George se culcã în patul tãu cu ele?
Doar cu unele. În camera de oaspeţi.
Cãsãtoria lui nu mai merge. Dar nu e atât de disperat ca sã divorţeze.
Nu cred nimic din ce-mi spui.
Totul în viaţa ta e meticulos.
- Eşti atât de ordonat... - Nu ştiu al cui e tamponul.
Trebuie sã mã crezi.
Eşti unicul meu sprijin.
Şi mãcar aici spuneam adevãrul.
Am continuat aşa mai mult de un an.
Era ca o plimbare într-un montaigne russe
şi, ca toate plimbãrile, cândva trebuia sã se termine.
Eu sforãi?
- Da? - Mai rãu.
De ce?
Pãi...
Salivezi.
Da.
- Salivezi pe... - Nu-i adevãrat!
Salivezi pe pernã.
Femeile frumoase sunt invizibile.
Invizibile? Ce naiba înseamnã asta?
Invizibile.
Ele sar în ochi. O femeie frumoasã iese în evidenţã.
- Nu poţi s-o pierzi din vedere. - Dar nu vedem niciodatã persoana.
Vedem doar ambalajul.
Frumuseţea ne blocheazã.
Uitã-te la tine.
Ce?
Ce-ai spus?
- Eşti surd, dle Kepesh. - Ba nu. Ce e?
Sau poate cã nu vrei sã auzi.
Poate cã asta e problema.
Da. Suntem atât de încântaţi de exterior cã nu mai vedem interiorul.
Mereu lucrezi în alb şi negru?
Aproape întotdeauna. Îmi place teatralul.
Aşa vezi tu lumea?
În alb şi negru?
Nu.
Asta îl caracterizeazã pe fiul meu.
Mereu vorbeşti despre el cu amãrãciune.
În familia mea, asta ar fi foarte ciudat.
Priveşte.
Frumoasã fotografie.
Frumoasã femeie.
Uite ce mâini uriaşe am.
Te doresc atât de mult.
David...
Frigiderul tãu e gol.
Dacã rãmânem aici,
trebuie sã facem nişte cumpãrãturi.
Mã scuzaţi, dle profesor, dar spaniola dvs e groaznicã.
- Vrei sã mã înveţi? - Da, o sã te învãţ.
Te învãţ "mañana".
- Acela nu e prietenul tãu, poetul? - Mergi înainte.
- Femeia aceea nu e soţia lui? - Exact.
- Ce dezgustãtor. - Nu e treaba noastrã.
- Şi asta e tot? - Hai sã nu discutãm aici.
- Eşti de acord cu asta? - Cu ce?
Poate a ieşit şi el la o cafea cu o prietenã.
Prea te grãbeşti sã tragi concluzii.
David, sunt mai tânãrã ca tine, dar nu sunt copil.
În orice caz, nu e treaba noastrã.
Ai mai spus asta, dar tu ce pãrere ai?
Dupã pãrerea mea...
cãsãtoria...
e o instituţie care aduce doar necazuri.
De aceea nu eşti însurat.
De aceea nu înşel pe nimeni.
- Dar ai fost cãsãtorit. - Da, da.
Ce vrei sã-ţi spun?
Am fost cãsãtorit.
A fost o greşealã.
Te-ai strãduit?
Ai fãcut tot posibilul? De unde vin eu...
Ştiu, regulile sunt diferite, dar nu e aşa.
Eşti atât de cinic.
Sunt atât de realist.
Ba eşti imatur.
Sigur cã ai dreptate.
Am continuat aşa mai mult de un an. Era ca o plimbare în montaigne russe.
Şi, ca orice plimbare, cândva trebuia sã se termine.
Ce faci duminicã?
Nu ştiu. De ce?
Doriţi ceva de bãut?
- Da, douã Bellini, vã rog. - Bine.
Ce se întâmplã duminicã?
Pãrinţii mei dau o petrecere,
cu ocazia absolvirii mele.
Aş vrea sã vii.
David...
Toţi ştiu despre tine.
De un an şi jumãtate mã tot întreabã de bãrbatul misterios cu care mã vãd.
O sã creadã cã eşti vreun traficant de droguri,
dacã te ascunzi atâta.
Nu mã ascund.
- Nu ai venit la ziua mea. - Nu m-ai invitat.
Te-am invitat de Crãciun şi aveai altceva de fãcut.
Te-am invitat atunci de Ziua Recunoştinţei.
- Dar n-ai putut sã vii. - Chiar n-am putut.
David...
Ce e?
Vreau sã-mi cunoşti familia.
Dar nu o sã insist.
Vreau sã spui da pentru cã aşa vrei tu.
- Poftim. - Mulţumim.
Sper sã vã placã.
Ascultã-mã.
Dacã vin la petrecerea ta,
trebuie sã-mi promiţi ceva.
Ce?
Cã n-o sã-ţi iei ochii de la mine,
când vor veni artiştii cubanezi,
dansând, spre mine.
Asta e tot?
Asta e tot.
S-a fãcut.
Deci...
- Accepţi? - Accept.
Bine.
Sunt mulţumitã.
Bine.
Acum, hai sã mâncãm.
Vor fi acolo pãrinţii ei,
bunicii ei,
vor fi rudele ei cubaneze, prietenii din copilãrie... şi alţii.
Carlos Alonso şi cei doi tipi care au fãcut-o sandviş.
Şi voi fi prezentat ca...
"profesorul de la televizor".
Ce e rãu în asta?
Cã mã vor judeca dupã vârsta mea.
Vor spune lucruri oribile.
Cã ea e cu mine din interes, cã eu sunt cu ea
pentru cã îmi plac fetele tinere.
Jenant.
Cred cã e timpul sã faci faţã situaţiei.
Cine e Carlos Alonso?
Un tip.
- Alo? - Bunã.
- Te-am trezit? - Nu, citeam.
Vroiam sã-ţi spun noapte bunã şi...
sã-ţi spun cât de bine îmi pare cã o sã vii
şi cât de mult înseamnã pentru mine.
Şi pentru mine.
Bine.
Ne vedem atunci.
- Noapte bunã. - Noapte bunã.
- Consuela... - David, unde eşti?
N-o sã-ţi vinã sã crezi ce-am pãţit.
Sunt blocat pe un pod.
Mi s-a stricat maşina.
Consuela?
Am chemat o macara.
Au zis cã vin în cel puţin o orã.
Şi dupã aia o sã ducã maşina în altã parte.
Te sun sã-ţi spun ce s-a mai întâmplat, da?
Consuela?
De ce-mi faci asta?
Consuela?
Alo?
Aveţi un mesaj.
Mesajul nr.1
Te-am vãzut la televizor,
fãcând pe bãtrânul înţelept
care le ştie pe toate.
Care ştie mereu cel mai bine.
Care ştie ce trebuie sã citim,
ştie tot despre muzicã şi artã şi...
Tu ştii atât de multe.
Dar eu sunt aici, încercând sã sãrbãtoresc
acest moment important din viaţa mea.
E o petrecere şi vreau sã vii.
De ce?
De ce, Consuela?
Pentru cã tu însemni totul pentru mine.
Într-adevãr.
Dar, oricum, nu eşti aici.
Vroiam doar sã ştii...
cã te-am iubit.
Foarte mult.
Foarte, foarte mult.
Consuela?
Sunt eu. Deschide.
- Kenny. - Hai, deschide.
Bunã.
De ce stai pe întuneric?
Am o amantã.
Ai auzit ce-am spus?
Tu!
- Asta e tot ce ai de zis? - Felicitãri.
Felicitãri...
Foarte nostim.
Scuzã-mã. Nu ştiu ce sã zic.
E groaznic.
Îmi vine sã înnebunesc.
Credeam cã îţi merge bine cãsãtoria, mereu ai spus cã eşti fericit.
- Sunt. - Pãi...
Scuzã-mã, dar nu cred cã e chiar aşa.
Oricum, în clipa asta nu pari prea fericit.
- Nu înţelegi. - Kenny...
Încerc sã înţeleg. Ai o amantã.
Şi ai venit la mine pentru cã sunt expert.
Nu am cu cine altcineva sã stau de vorbã.
Scuzã-mã.
Şi ce-o sã faci?
Nu ştiu.
Vrei sã bei ceva?
Ce ai?
Glenfiddich, whisky, votcã, Cointreau, Grand Marnier,
armagnac...
Nu. O cola dieteticã.
Cola dieteticã sã fie.
Nu e o aventurã iresponsabilã.
O iubesc pe Lisa, iar copiii sunt viaţa mea.
Aşa cum te cunosc eu,
cel mai simplu ar fi sã o termini.
Nu pot.
Femeia asta e...
E total deosebitã.
Nu m-am simţit niciodatã atât de viu, de plin de energie.
Şi e un om minunat.
A studiat chimia şi istoria artei. Cântã şi la oboi, îţi imaginezi?
Iar copiii ei sunt...
- Minunaţi. - Are copii?
Da, trei. Micuţul Shawn...
Ia stai puţin. Despre ce vorbim? Despre copiii ei sau de adulterul tãu?
- Nu-i spune aşa. - Dar tu cum i-ai spune?
Vorbeşti ca Lisa. Încercaţi sã simplificaţi o situaţie foarte complicatã.
Eu...
Eu mã implic într-o relaţie,
nu ca tine, care te temi sã te implici.
Nu compara relaţia mea cu Dana cu legãturile tale neruşinate.
- Ce pot eu sã fac? - Multe.
În orice caz,
Dana nu e una dintre studentele fascinate de tine.
Dacã vrei un sfat,
Lisa nu trebuie sã afle nimic.
- Pânã când te hotãrãşti... - Lisa ştie deja.
De ce naiba i-ai spus?
- Vrei sã-mi mint soţia? - Acum nu mai poţi sã dai înapoi.
O, Doamne!
Nu ştiu de ce am venit aici. Nu ai cum sã mã ajuţi.
Poate numai dacã...
Speram sã îmi fii alãturi,
ca tatã...
- Mãcar o datã. - Nu ştiu cum sã-ţi fiu alãturi.
Eşti mult deasupra mea ca moralitate. Nici mãcar amantele noastre nu se comparã.
A ta cântã la oboi.
Ce pot sã mai spun?
Probabil scrie şi poezii. La fel şi copiii ei.
- Ce ticãlos eşti. - Dacã eşti atât de implicat cum spui...
va trebui sã divorţezi.
Nu pot. Dacã îi pãrãsesc pe Lisa şi pe copii,
dacã fac ce ai fãcut tu, le voi distruge viaţa.
De ce spui asta? Tu ai supravieţuit. Mama ta a supravieţuit.
Vrei sã-mi spui
cã ai procedat corect din punct de vedere moral atunci când ne-ai pãrãsit?
Am procedat cinstit.
Dumnezeule!
- Eu am plecat. - Uşa e acolo.
- Bine. La revedere. - La revedere.
Consuela nu a sunat a doua zi.
Şi nici în ziua urmãtoare.
Nu a mai sunat niciodatã.
Trebuie sã mãnânci ceva.
Trebuie sã te dai jos din blestematul ãsta de pat.
- Am stricat totul, George. - Nu ai stricat nimic.
Sfârşitul a venit în mod firesc.
Erai profesorul ei,
marea ei experienţã pentru maturizare.
Ai ştiut asta din prima zi.
Trebuia sã se termine, mai devreme sau mai târziu. Mãnâncã.
Mi-e dor de ea.
E uşor sã spui asta, dupã ce a ieşit din peisaj.
O iubeam, George. N-am mai simţit asta niciodatã.
Mai bine mai târziu decât niciodatã. Acum trebuie sã-ţi continui viaţa.
Te vei simţi mai bine în curând.
Timpul vindecã tot.
Haide,
deschide gura cã vine.
Trenul intrã în garã.
Gura mare. Aşa.
Cum ţi se pare? Am pus oregano şi ceapã.
Cândva o sã faci foarte fericit pe cineva.
Ştii?
Dupã o lungã perioadã de tãcere şi trãdare,
în ultima vreme Amy şi cu mine...
- Ne-am regãsit. - Tu şi Amy?
- Nevastã-ta? Te simţi bine? - Da, mã simt bine.
E lucrul cel mai incredibil pe care mi l-ai spus vreodatã.
Viaţa îţi rezervã mereu surprize.
Mai multe decât îţi poţi imagina.
Da.
Dave...
Fã-mi un serviciu.
M-au invitat sã citesc
câteva poezii de-ale mele la Universitate, luna viitoare.
Şi vor sã mã prezinte cineva.
George, înţeleg cã vrei sã mã scoţi din pasa asta,
dar e prea evident ce faci.
Vorbesc serios. Vreau sã mã prezinţi
cât se poate de laudativ acelui public plin de ifose.
Sã te prezint? Şi pe mine cine mã prezintã?
Serviciile funerare? Mulţumesc cã te-ai gândit la mine, dar nu...
Nu pot sã mai scriu nimic. Sunt terminat.
Nici nu o sã mai predau. Roagã pe altcineva.
Mi-am petrecut jumãtate din viaţã jucându-l pe Horatio,
în timp ce tu erai un Hamlet mediocru.
Ţi-am ascultat vãicãrelile despre Kenny, fiul care te urãşte,
despre femeile de care nu mai puteai sã scapi,
iar pentru asta îmi eşti dator pânã peste cap.
Vreau sã faci asta pentru mine, în numele prieteniei noastre.
Şi acum vrei sã mãnânci ceva, fir-ar sã fie?
Poezia lui George O'Hearn
nu îşi cere scuze.
Aşa cum a spus A.E. Housman
în celebrul sãu eseu,
"Nu ştiu ce e poezia,
dar o recunosc când o aud."
Fãrã îndoialã cã invitatul nostru scrie ceea ce toţi
recunoaştem imediat ca fiind poezie.
De când a publicat prima sa poezie, cu 25 de ani în urmã,
vocea viguroasã şi masculinã a lui George O'Hearn
a devenit tot mai sonorã
în peisajul poetic american.
Poeziile sale, scrise în limbajul strãzii,
exprimã forţã,
spirit citadin şi nerãbdare.
Dar reprezintã, totodatã, inspiraţia generoasã
a unui suflet neliniştit.
În anul 1988, aceastã combinaţie unicã
de calitãţi i-a adus lui George O'Hearn
premiul Pulitzer.
Dar, ca sã nu divaghez,
sau sã vã plictisesc cu elogii pe care el
le considerã false,
voi da cuvântul acestei voci a New York-ului,
sau, mai bine zis,
o voce a Americii, George O'Hearn.
George!
O sã chem Salvarea.
Bunã, David.
Tocmai s-a trezit.
Bunã, David.
George...
Sunt eu, Kepesh.
Sunt aici, George.
George...
Îţi rãmân dator.
Mã întreb cine credea cã sunt.
Cred cã ştia foarte bine.
Eşti amabil.
Tu l-ai acceptat aşa cum era.
A apreciat mult asta.
Şi el a fãcut la fel cu mine.
- Unde pleci? - Ţi-am spus. În Florida.
Mergem la pãrinţii ei.
- Fata asta... - O cheamã Dana.
O sã-i cunoşti pãrinţii?
Trebuie sã ştie cã nu sunt vreun pervers.
Kenny, ai aproape 40 de ani. Nu ai nevoie
de aprobarea pãrinţilor ei. Iar ea are 3 copii.
Vrea aprobarea pãrinţilor? Tu o ai pe a mea.
Vroiam doar sã înţelegi. Asta nu înseamnã
cã nu o iubesc pe Lisa.
Kenny, ce faci?
Evadezi dintr-o închisoare
şi intri în alta, de maximã securitate.
De ce vezi cãsãtoria ca pe o închisoare?
Pentru cã am trecut prin asta. Şi nu din cauza mamei tale.
- Eu am fost de vinã. - Deci am aprobarea ta?
Kenny, ascultã-mã.
Sunt unicul tãu tatã.
Alt tatã nu vei mai avea.
Slabã consolare.
Ştiu cã te-am dezamãgit.
Dar nu mai eşti un copil. Trebuie sã te maturizezi.
Dacã vrei sã existe comunicare între noi, trebuie sã întorci pagina.
Scuzã-mã. Trebuie sã plec.
N-am terminat.
Chiar mã grãbesc.
- Unde te duci? - La înmormântarea lui George.
George? Prietenul tãu?
- George? - Da.
- A murit? - Da. Trebuie sã plec.
Terminãm discuţia altã datã, da?
Îmi pare rãu.
Alo?
Am venit în oraş, am vãzut necrologul şi...
Pe douã coloane.
Nu-i rãu pentru un poet.
Cum te simţi?
Nu prea bine, dar o sã-mi revin.
Ţie cum îţi merge?
Seattle e un loc grozav pentru afaceri. Sunt epuizatã.
Dar îmi place mult.
La ce te gândeşti?
La nimic.
Cã toatã viaţa n-am comportat ca nişte adolescenţi.
- Cine? Noi doi? - Da, noi doi.
Ne-am petrecut întreaga viaţã
cãutând... ce?
Când ai rãmas însãrcinatã, acum15 ani, ai fãcut avort. Nu era momentul potrivit.
A fost vreodatã momentul potrivit?
Nici persoana potrivitã.
Îţi aduci aminte de tamponul acela pe care l-ai gãsit la mine în baie?
Era al unei fete de care mã îndrãgostisem.
Ce...
Ce şanse am fi avut?
Ea şi cu mine? Niciuna.
Dupã câţiva ani, ea şi-ar fi dat seama
cã nu mai e loc în viaţa ei
pentru un bãrbat cu treizeci şi ceva de ani mai în vârstã.
Nu ar fi trebuit
sã fie nimic între mine şi fata aceea.
A fost o greşealã.
Îmbãtrânesc, David.
Bãrbaţii nu mã mai privesc la fel.
Sunt femei de vârsta mea,
multe femei, care apeleazã
la "Matrimoniale"...
Pe Internet.
Îţi garanteazã cã vei cunoaşte un anumit numãr de bãrbaţi.
Plãteşti pentru discreţie...
şi pentru...
aceeaşi conversaţie, de fiecare datã.
O sã ajung la fel ca ele.
E posibil ca asta sã fie prima oarã când stãm de vorbã sincer?
Pãi...
Dupã 20 de ani de când facem sex, nu e rãu.
Cunosc mulţi oameni
care n-au fãcut asta niciodatã în 40 de ani de cãsnicie.
La ce orã pleacã avionul tãu?
La 9 şi jumãtate.
Te conduc.
Nu.
De ce sã începem acum?
M-am concentrat asupra muncii mele.
Continuam sã mã întreb dacã a fost bine
cã nu m-am dus la petrecerea ei de absolvire.
Mi-au trebuit 2 ani ca sã îmi revin dupã moartea lui George.
Am reuşit chiar sã accept pierderea Consuelei.
Mi-am redobândit echilibrul şi independenţa.
Dar pe cine vreau sã pãcãlesc?
Picturile şi sculpturile din perioada aceea
pur şi simplu absorbeau energie.
Erau nişte felii de viaţã, ca sã spun aşa.
Ai spus asta foarte frumos
în primul capitol al cãrţii.
Dar existã acolo şi un comentariu
despre relaţia dintre artã şi proprietate.
Da, exact.
Cei care cumpãrã tablourile cred cã acestea le aparţin.
Dar, de fapt, ei aparţin tablourilor.
Ei aparţin tablourilor.
Astfel ele capãtã viaţã,
astfel dãinuie. Iar ei doar...
le pãstreazã un timp. Le pot admira,
- Le pot adora... - Teoretic...
- Poţi cumpãra şi Marea Piramidã. - Înţeleg.
Pentru cã ea va rãmâne tot acolo şi atunci când tu vei fi...
Cu faraonii.
Invitata mea de azi
e Susan Reese, autoarea cãrţii "Hiacintul albastru".
Ascultaţi emisiunea "Parte de carte",
sunt David Kepesh.
Gata. A fost minunat. Mulţumesc.
Nu a durut prea tare.
Aşa e.
Nu te deranja.
Mulţumesc.
- Şi un an nou fericit. - Mulţumesc şi felicitãri.
E o carte chiar bunã.
Mulţumesc.
Aveţi mesaje noi
Şase mesaje Primul mesaj nou
Bunã, David, sunt Consuela.
Ce mai faci?
E ciudat cã te sun, dar...
Vreau sã vorbesc cu tine, trebuie sã-ţi spun ceva.
Vreau sã-ţi spun eu, înainte sã...
afli de la altcineva. Nu ştiu...
Te rog, sunã-mã când poţi. Numãrul meu e
5550122.
Te rog, sunã-mã. Mulţumesc. Pa.
Bunã, David, sunt Consuela.
Mi-am dat seama cã pânã atunci trãisem doar ca sã aud cuvintele acelea.
M-am aşezat jos, pe podea, ascultând mesajul ei
iar şi iar, cu teama cã putea fi ceva rãu.
Se îndrãgostise şi urma sã se cãsãtoreascã.
Poate vrea binecuvântarea mea.
David?
David...
Unde eşti?
În maşinã. Treceam prin faţa casei tale când ţi-am lãsat mesajul.
Ce cauţi în maşinã în ajunul Anului Nou?
Nu ştiu.
Nu ştiu ce caut.
Ce s-a întâmplat, Consuela?
Trebuie sã te vãd.
Vino încoace.
- Ai timp? - Întotdeauna.
- Bine. Vin acum. - Da.
Bunã.
Deci...
Ce mai faci?
Asta e nouã.
Da, e de...
Edward Weston.
Îmi place cum te-ai tuns.
Îl tund puţin în fiecare zi.
Aşa, când n-o sã-l mai am, n-o sã-i simt lipsa.
Sunt bolnavã.
Am...
cancer la sân.
Mã operez peste douã sãptãmâni.
Cancer?
Asta e...
Îţi e...?
Fricã? Nu.
- Nu? - Nu prea.
Nu vroiam sã spun asta. Vroiam sã spun...
Ce s-a întâmplat?
Fãceam duş într-o dimineaţã şi...
am simţit o...
Ceva la subraţ.
M-am dus la medic şi mi-a zis cã, probabil, nu e nimic îngrijorãtor.
Apoi am fost la alt medic şi apoi la altul.
Ştii cum e.
Cel de-al treilea medic a spus
cã e ceva îngrijorãtor.
Şi ai intrat în panicã?
Da, am intrat în panicã.
De o lunã de zile sunt terorizatã.
Înn noaptea asta trebuia
sã mã duc la o petrecere,
m-am gândit cã e mai bine decât sã fiu singurã, dar...
David...
David, nu.
Nu plânge.
De ce nu m-ai sunat? De ce nu m-ai sunat când ai aflat?
N-am putut sã-ţi spun.
Numai ţie nu.
Ştii ce e nostim?
Acum mã simt mai bãtrânã ca tine.
Îmi promiţi ceva? Dacã vreodatã
mai intri în panicã, fie zi, fie noapte, mã suni.
Ce pot sã fac?
E...
E ca şi cum nu poţi...
nu poţi sã te aşezi
într-o poziţie comodã, pentru cã
indiferent cum te aşezi, eşti captiv.
Sunt captivã în mine însãmi.
Când mã gândesc la lucrurile pe care le credeam importante,
la certurile cu mama,
mi se par nişte tâmpenii. Cât timp am pierdut
dormind...
Mi-am irosit viaţa dormind.
David...
Vreau sã-ţi cer o favoare.
Numai ţie pot sã-ţi cer asta.
Orice. Despre ce e vorba?
Dupã tine,
niciunui prieten
nu i-a plãcut corpul meu atât de mult ca ţie.
N-aş crede.
Au fost mulţi?
Nu.
Dar la serviciu? Nu s-a îndrãgostit nimeni de tine?
- Toţi. - Normal.
Dar nu m-a interesat.
Ştiu cã m-ai iubit.
Şi cã ţi-a plãcut corpul meu.
Aşa cã...
înainte ca medicii...
- Sã-l mãcelãreascã... - Taci.
Nu mai vorbi aşa. Nu mai gândi aşa.
Nimeni nu te va mãcelãri.
Consuela...
Ce vrei sã fac?
Se pare cã vã distraţi grozav.
Priviţi focurile de artificii, deasupra Turnului Eiffel.
Acolo e la fel de frig ca aici.
Da, dar acolo e mai frumos.
Ar trebui sã transmitem de la Paris.
- Sã ştii cã da. - Mi-a venit o idee...
Uite Opera din Paris.
Mi-a fost dor de tine.
Mi-a fost dor de toate locurile unde am fost împreunã.
Vrei sã rãmâi aici în noaptea asta?
Nu.
Trebuie sã plec.
Vrei sã merg cu tine când o sã te duci la spital?
Consuela...
Nu poţi sã te descurci singurã.
De ce?
Tu te descurci singur.
David...
Bietul de tine.
Eşti mai speriat ca mine.
O sã mai vrei sã faci sex cu mine când o sã am numai un sân?
Ai putea?
Da?
Iartã-mã, David.
Iartã-mã.
Mi-e fricã, David.
5, 4, 3, 2, 1.
La mulţi ani!
În numele domnului primar şi al comandantului poliţiei,
vã urez tuturor un An Nou fericit,
pace şi prosperitate tuturor.
Un An Nou fericit.
- Tatã... - Bunã, Kenny.
Ce faci aici?
Poţi sã-mi acorzi câteva minute?
- Da, dar... - E important, Kenny.
Bine. Vino.
Da.
Mulţumesc, rãmân dator.
Bine, pa.
E pe mâini foarte bune.
- Îl cunosc pe chirurg. - Şi?
O opereazã mâine.
Ea mi-a zis cã peste douã sãptãmâni.
Nu.
- Operaţia e mâine. - Şi asta ce înseamnã?
Nu sunt medicul ei.
Nu ştiu exact ce se întâmplã, dar nu cred cã e bine.
E un coşmar.
O cunoşti demult?
Nu am mai vãzut-o de 2 ani. M-a sunat în ajunul Anului Nou sã-mi spunã.
Am numãrul ei de telefon, dar nu vreau sã fac vreo gafã.
Ea... când a plecat...
mi-a spus sã nu o sun. Mi-a spus asta foarte clar.
Scuzã-mã.
Bine, vin.
Scuzã-mã cã te-am reţinut. Ştiu cã eşti foarte ocupat.
Îmi pare rãu cã nu te pot ajuta mai mult. Fii tare.
Asta le spui pacienţilor tãi.
Cred cã e greu sã fii oncolog.
Sunt fiul tãu. Pot sã fac faţã.
- Mã bucur cã te-am vãzut. - Da.
- Şi îmi pare rãu cã... - Şi mie.
Cum merg lucrurile la tine acasã?
Suntem tot împreunã.
Mulţumesc de întrebare.
Mã bucur.
Tatã...
Ce o sã faci?
De ce îi trebuiau fotografiile acelea? Le vrea pentru ea?
Sau vrea sã le pãstrez eu?
Mai degrabã asta.
Ţi-am spus teoria mea despre femeile frumoase?
De un milion de ori.
Nimeni nu le vede.
Şi?
Pe ea ai vãzut-o vreodatã?
În întregime, vreau sã spun.
Nu am înţeles ce am vãzut.
Rãspuns de avocat.
Mereu despici firul în patru.
Relaţia s-a terminat
pentru cã nu m-am dus la petrecerea ei de absolvire.
Ea era o combinaţie ciudatã de trãiri diferite.
Vorbeşti despre ea la trecut.
Crezi cã mã vor lãsa sã intru?
Tocmai a ieşit de la Terapie Intensivã. Poţi sã te duci azi.
Mulţumesc, Kenny.
Cu plãcere.
Timpul trece pe negândite.
David...
Da.
Mi l-au scos complet.
Nu credeam cã ai sã vii.
De ce?
De ce nu credeai?
Pentru cã nu mai sunt frumoasã.
Ba eşti.
Hipolita, frumoasa reginã
a amazoanelor, şi-a tãiat
sânul drept ca sã tragã mai bine cu arcul. Şi nu era nicio mutilare.
Va fi diferitã cartea dacã o citim iar peste 10 ani?
Îţi aminteşti prima mea orã de curs.
- Îmi amintesc totul. - Şi eu.
Fiecare clipã.
O sã-mi fie dor de tine.
Sunt aici.
traducerea şi adaptarea danatom @ www.titrari.ro